HVISKNINGER OG ROP
God morgen. Har det vært noe?
Nei, hun har vært rolig, tror jeg. Jeg sovnet.
Vil Anna se til ovnen?
Takk, kjære Gud, for at jeg har fått våkne frisk og munter,-
-etter i natt, under din beskyttelse, å ha nytt søvnens gode hvile.
Jeg ber deg i dag og alle dager om å la englene bevare datteren min,-
-som du i uutgrunnelig vishet tok til deg i din himmel. Amen.
Mor er i mine tanker nesten daglig, selv om hun har vært død i 20 år.
Hun søkte seg ofte til ensomheten og stillheten i parken.
Jeg pleide å følge etter henne på avstand og spionere på henne,-
-ettersom jeg elsket henne grenseløst og sjalu.
Jeg elsket henne fordi hun var så myk og vakker og levende.
Hun var så nærværende.
Men hun kunne også være kald og avvisende, eller ertende grusom.
Likevel syntes jeg synd på henne.
Nå på mine eldre dager forstår jeg henne mye bedre.
Jeg vil si hva jeg har forstått om hennes lede og utålmodighet-
-og lengsel. Ensomheten hennes.
Da Pomperipossa forsto at Grete hadde lurt henne,-
-begynte nesen hennes å vokse og vokse...
Helligtrekongersdag betydde fest. Tante Olga hadde laterna magica.
Jeg følte meg redd og utenfor.
Når mor snakket utålmodig til meg, forsto jeg knapt hva hun ville meg.
Maria og mor hadde derimot alltid så mye å hviske om.
Jeg lurte sjalu på hva de kunne ha å le av sammen.
Alle var muntre og opprømte. Bare jeg kunne ikke delta i gleden.
Jeg husker en annen gang, en høst.
Jeg gjemte meg bak gardinet og iakttok henne i hemmelighet.
Hun satt i den røde salongen, kledd i sin hvite kjole,-
-helt urørlig, med bøyd hode og hendene hvilende mot bordet.
Plutselig oppdaget hun meg og kalte på meg med mild stemme.
Jeg gikk nølende bort. Jeg trodde at hun skulle skjenne på meg.
Hun så på meg med et så trist blikk at jeg nesten begynte å gråte.
Da løftet jeg hånden min og la den mot kinnet hennes.
Og vi var helt nær hverandre den gangen.
Det er noen som går der ute.
Anna... Det er noen som går der ute.
-God morgen, Agnes. -God morgen, doktor.
Hun er svært trett, og det går nok ganske fort. Jeg finner veien ut.
David!
Det er så lenge siden. Når kan vi møtes igjen?
Nei.
Maria og mannen Joakim bodde på gården noen år tidligere,-
-da Agnes hadde reist til Italia for å pleie helsen sin.
En kveld blir Annas datter syk.
Maria tilkaller huslegen som bor i residensbyen.
Si "ah". En gang til.
Det gjorde litt vondt. Du var flink. Det var vel ikke farlig?
Hopp i sengen. Nå får du ligge og sove en stund.
Legen må være sulten. Vi har dekket på i spisestuen.
Det skal smake godt. Takk.
Agnes og Karin er fortsatt i ltalia. Jeg fikk brev i forrige uke.
Agnes er mye bedre. Hun hoster ikke lenger.
Hun har begynt å male igjen. Karins mann drar dit ned i påsken.
De har pent vær, nesten sommer. Men det er kaldt om natten.
-Hvordan har mannen din det? -Joakim er i byen i forretninger.
Han er tilbake i morgen. Jeg sa at du skulle se til Annas datter.
-Han hilste så mye. -Takk for det.
Jeg har redd opp i gjesterommet. Det er slikt et forskrekkelig vær.
Jeg syntes ikke du kunne reise hjem i natt.
-Du har forandret deg. -Jaså?
-Er det noen andre? -Det er alltid noen andre.
-Jeg trodde ikke du var interessert. -Det er jeg ikke heller.
Nå bruker du briller.
-Forstyrrer jeg? -Nei da, for all del.
Hvorfor er du så høytidelig?
Kan vi ikke glemme det som har vært?
Kom hit, Marie. Bare kom.
Se deg i speilet. Du er vakker.
Kanskje vakrere nå enn i vår tid. Men du har forandret deg.
Jeg vil at du skal se det. Du kaster forte, kalkulerende sideblikk.
Før så du rett fram, åpent, uten å maskere deg.
Munnen har et trekk av misnøye og sult. Før var den bare myk.
Huden din er blek nå. Du sminker deg.
Den fine, brede pannen har fått fire risp over hvert av øyenbrynene.
Det kan du ikke se i dette lyset, men det vises i skarpt dagslys.
Vet du hvor rispene er kommet fra?
Det er likegyldigheten, Marie.
Og denne fine linjen fra øret til hakespissen,-
-den er ikke like selvfølgelig mer. Der sitter makeligheten og latskapen.
Ser du her ved neseroten? Hvorfor hånler du så ofte, Marie?
Kan du se det? Du hånler for ofte. Ser du, Marie?
Og under øynene... De skarpe rynkene av lede og utålmodighet.
-Ser du alt det i ansiktet mitt? -Jeg føler det når du kysser meg.
Jeg tror du gjør narr av meg. Jeg vet hvor du ser det.
Du ser det i deg selv. For vi er så like, du og jeg.
Mener du egoismen, kulden og likegyldigheten?
Resonnementene dine har nesten alltid kjedet meg.
Fins det ingen formildende omstendigheter for slike som oss?
Jeg har ikke behov for noen nåde.
-God morgen, byråsjef. -God morgen.
Takk.
-God morgen, og velkommen hjem. -God morgen, Maria.
Annas lille datter er syk, så legen var her i går.
Han hilset så mye. Håpet at dere snart skulle spille sjakk igjen.
Jeg ba ham overnatte. Det var slikt uvær i går kveld.
Han reiste tidlig i morges før noen andre hadde våknet.
Hadde du det hyggelig i byen, eller var det bare slitsomt?
Vi har fått innbydelse fra Egermans på Högsätra til påskehelgen.
Det ville være ganske hyggelig, som en forandring. Hva sier du?
Vi får se.
Løp og lek.
Joakim?
Hjelp meg.
Hjelp meg, da.
Nei...
Anna.
Hører du?
Nei, jeg hører bare vinden og klokkene som tikker.
-Nei, det er noe annet. -Jeg hører ikke noe annet.
Jeg fryser.
God natt.
Anna!
Kom hit!
Anna, kom til meg!
Du er så langt borte.
Kom hit.
Vær hos meg.
Lukter jeg veldig vondt?
-Jeg har så vondt, Anna. -Jeg vet det. Jeg blir her hos deg.
-Du skal se at det blir bra. -Jeg har så fryktelig vondt!
Du trenger ikke å være engstelig når jeg er her.
-Puten er så varm. -Vi kan ta den andre puten.
Orker du å reise deg litt?
Kan du gli litt ned? Sånn.
Er det bedre sånn?
-Er det bra sånn? -Du er så snill mot meg.
Ja? Hva er det?
Agnes er blitt så dårlig.
Jeg tror hun er bevisstløs. Hun puster så rart.
Jeg skal hente sjalet mitt.
Karin!
-Karin! Agnes er blitt så dårlig. -Ja, jeg kommer.
-Jeg drar etter legen. -Jeg blir med deg.
Anna!
-Når kommer legen? -Han var ikke hjemme. Kle på deg.
-Jeg sitter hos henne. -Anna!
Jeg er mye bedre nå. Men jeg er litt varm.
-Vil du at vi skal vaske deg litt? -Ja takk.
-Jeg er litt tørst. -Ja.
-Skal jeg lese litt? -Ja, det ville vært morsomt.
"34. kapittel, der mr Pickwick mener det er klokest å reise til Bath."
"Sir, sa Perker, da han dagen etter rettssaken var hos mr Pickwick."
"Det er vel ikke ditt alvor nå som vreden har lagt seg"-
-"å nekte å betale erstatningen? Ikke ett øre, sa mr Pickwick."
"Hurra for prinsipper, sa utlåneren da han ikke ville omsette vekselen,"-
-"bemerket mr Weller, som dekket av frokostbordet."
"Gå ned, Sam, sa mr Pickwick. Straks, sir, svarte mr Weller"-
-"og trakk seg tilbake."
Jeg kan ikke! Kan ingen hjelpe meg?!
Jeg kan ikke! Hjelp meg!
Jeg kan ikke.
Gud, vår Fader, har i sin visdom besluttet å kalle deg hjem-
-i din ungdoms blomst. Før det fant han deg verdig til-
-å bære en tung og langvarig lidelse.
Du underkastet deg tålmodig og uten å klage,-
-i forvissning om at syndene skulle tilgis deg gjennom Jesu Kristi død.
Måtte din far i himmelen forbarme seg over din sjel-
-når du trer inn foran ham.
Måtte han la sine engler avkle deg minnet om din jordiske smerte.
Om det er slik at du samlet vår lidelse i din stakkars kropp,-
-om du har båret den med deg gjennom døden,-
-om du møter Gud der borte i det andre landet,-
-om han vender sitt ansikt mot deg,-
-om du da kan snakke det språket som denne Gud forstår,-
-om du da kan snakke til denne Gud,-
-om det er slik...be for oss.
Agnes, kjære lille barn, hør på det jeg nå sier til deg.
Be for oss som er igjen her på den mørke, skitne jorda,-
-under en tom og grusom himmel.
Legg din byrde av lidelse ved gudens fot, be ham benåde oss.
Be ham endelig befri oss fra vår engstelse,-
-vår lede og vår dype tvil.
Be ham om en mening med våre liv.
Agnes, du som har lidd så ufattelig og så lenge,-
-du må være verdig å føre vår tale.
Hun var konfirmasjonsbarnet mitt.
Vi hadde ofte lange og inngående samtaler.
Troen hennes var sterkere enn min.
Karin kommer til kontoret i morgen, og så diskuterer vi begravelsen.
Karin og mannen Fredrik arbeider noen år tidligere som diplomater.
Under et besøk i hjemlandet bor de noen måneder på gården.
Vil Anna gi meg litt fisk?
-Holder du meg ikke med selskap? -Nei takk.
-Hvorfor smiler du? -Jeg smiler ikke.
-Vil du ha kaffen i salongen? -Jeg vil ikke ha noen kaffe, takk.
Det er sent. Vi går til sengs.
Det er bare et virvar av løgner alt sammen.
Ikke se på meg.
Ikke se på meg på den måten, sier jeg.
Unnskyld.
Unnskyld meg.
Hjelp meg med kjolen.
Du kan gå.
Det er bare et virvar av løgner.
Alt er bare et virvar av løgner.
Et virvar av løgner.
-Hva gjør du? -Går igjennom brev og gårdspapirer.
Jeg vil at vi skal være venner. Jeg vil at vi skal snakke sammen.
Vi er tross alt søstrer. Vi har så mange minner sammen.
Vi rører ikke ved hverandre og snakker bare om likegyldige ting.
Karin, hvorfor vil du ikke være venner med meg?
Vi har vært ulykkelige og lykkelige. Vi kunne gråte og le sammen.
Vi kunne snakke sammen dager og netter. Vi kunne holde om hverandre.
Karin...
Iblant når jeg går i barndomshjemmet, der alt er både fremmed og kjent,-
-føler jeg meg som i en drøm.
Jeg får en følelse av at det vil hende oss noe avgjørende.
Jeg er overfladisk og barnslig.
Du har lest mye mer enn jeg, tenkt så mye mer enn jeg.
Kan vi ikke bruke disse dagene til å bli kjent med hverandre,-
-til å komme nær hverandre?
Jeg holder ikke ut med avstand og taushet, Karin.
Har jeg sagt noe som har såret deg? Da mente jeg det ikke vondt. Karin!
-Hva leser du? -Jeg leser i Agnes' dagbok.
"Torsdag den 33. september." Sånn står det:
"Jeg har fått den beste gaven et menneske kan få her i livet."
"Samhørighet, fellesskap, menneskelig nærhet, ømhet."
"Jeg tror at det er dette som kalles nåde."
Ikke rør meg! Ikke kom nær meg!
Jeg avskyr allslags berøring.
Jeg vil ikke at du skal gjøre sånn.
Jeg vil ikke... Jeg vil ikke at du skal være snill mot meg.
Nei!
Jeg kan ikke!
Uavbrutt angst. Det er som i helvete.
Jeg kan ikke puste lenger for all skyldfølelsen.
Nei!
La meg være.
Ikke rør ved meg. Ikke rør ved meg.
Ikke rør ved meg...
Jeg er lei for at jeg mistet beherskelsen i formiddag.
Det kommer nok av sinnsbevegelsen i forbindelse med Agnes' død.
Nå som begravelsen er over, får advokaten ordne alle formaliteter.
Det beste er vel at vi selger gården.
Før den tid kan du og jeg dele opp boet. Vi blir nok enige.
Vil Anna være så snill å gå ut en stund?
Hva skal vi gjøre med Anna? Vi kan gi henne en slant og la henne gå.
Vi kan jo også gi henne noen av Agnes' eiendeler.
De var visst glad i hverandre. Nå henger hun etter oss og er intim.
Jeg tror at...
Det er sant. Jeg har...
...mange ganger vurdert å ta livet av meg...
Det er...ekkelt.
Det er fornedrende.
Det er... bestandig det samme. Det er...
Jeg kan forsikre deg om at Henrik er en utmerket jurist.
Mannen min sier at jeg er så klosset. Han har rett.
Jeg er klønete. Jeg har for store hender, forstår du.
De adlyder meg ikke.
Nå sitter du og smiler så sjenert.
Det var ikke den typen samtale du hadde tenkt deg.
Forstår du hvordan jeg hater deg og hvor latterlig jeg synes du er-
-med ditt koketteri og dine fuktige smil?
Hvordan har jeg holdt deg ut og tiet, tiet?
Jeg vet hvem du er. Du med dine kjærtegn, dine falske løfter.
Kan du fatte hvordan man kan leve med så mye hat som jeg må bære.
Det finnes ingen nåde, ingen lindring, ingen hjelp, ingenting.
Jeg ser. Ingenting unngår meg, forstår du.
Nå kan du høre hvordan det høres ut når Karin snakker.
Du smiler det kalde smilet ditt. Hva tenker du? Vil du fortelle det?
Får jeg høre din mening?
Nei, jeg kunne tenke meg det. Du foretrekker å tie.
Det gjør du rett i, Maria!
Maria! Tilgi meg.
Kanskje du bare ville meg vel.
Kanskje du bare ville bli kjent med meg.
Kjære Maria, tilgi meg. Jeg snakker bare, forstår du.
Nei, det er ikke sant det heller.
Maria, se på meg.
Hører dere ikke?
Noen gråter. Hører dere ikke? Noen gråter hele tiden.
-Er du redd meg nå? -Nei, jeg er ikke redd.
Jeg er død, forstår du.
Det er sånn at jeg ikke kan sovne. Jeg kan ikke forlate dere.
Jeg er så trøtt. Kan ikke noen hjelpe meg?
-Det er bare en drøm, Agnes. -Nei, det er ingen drøm.
For dere er det kanskje en drøm, men ikke for meg.
Jeg vil at Karin skal komme hit.
Agnes vil at Karin skal komme til henne.
Kan du ikke holde hendene mine og varme meg?
Bli hos meg til det vonde er over.
Det er så tomt rundt meg.
Ikke noe menneske ville gå med på det.
Jeg lever og vil ikke befatte meg med din død.
Kanskje hvis jeg var glad i deg...
Men jeg er ikke glad i deg.
Det du ber meg om, er motbydelig. Jeg forlater deg. Jeg reiser snart.
-Anna... -Ja?
Jeg vil at Maria skal komme.
Agnes vil at Maria skal komme.
Du skal ikke være redd. Du skal røre ved meg.
Du skal snakke med meg. Du skal holde hendene mine og varme meg.
Du er søsteren min. Jeg vil ikke la deg være alene.
Jeg synes så grenseløst synd på deg.
Husker du da vi var små og lekte sammen i skumringen?
Plutselig ble vi redde og krøp inntil hverandre og holdt om hverandre.
Er det ikke på samme måte nå?
Jeg hører ikke hva du sier. Du må komme nærmere.
-Nærmere. -Nei...
Hold hendene mine.
Agnes, jeg skal bli hos deg. Jeg skal være her.
Ikke gråt.
Jeg blir her.
-Jeg skal passe på henne. -Jeg har datteren min å tenke på.
Jeg har en mann som trenger meg.
Det er motbydelig! Hun har allerede begynt å råtne.
-Hun har store flekker på hendene. -Jeg blir hos henne!
En utholdelig begravelse. Ingen gråt eller ble hysteriske.
Har Anna pakket ferdig? Skynd deg, vi har det travelt.
Musikken var vakker. Biskopens tale var gudskjelov kort.
Bra at han meldte avbud til middagen.
-Burde vi ikke gjøre noe for Anna? -Gjøre hva da? Hva mener du?
Hun har vært her de siste tolv årene. Hun trenger penger eller en ny plass.
Nei. Hun er ung og rask, og har hatt makelige dager.
-Vi har ikke noe ansvar for henne. -Jeg har lovet henne et minne.
Jeg avskyr sånt, men sagt er sagt. Vi snakker med henne straks.
Anna kan bli her en stund til hvis det er nødvendig.
Vi har jo lovet Anna et minne etter Agnes.
Takk, jeg vil ikke ha noe.
Sie versucht eine schöne Rolle zu spielen.
-Da reiser du i slutten av måneden? -Ja.
-Da er det ikke mer vi kan gjøre. -Vi drar før veien snør igjen.
Adjø, Anna. Takk.
Takk.
Takk for denne tiden.
Skynd deg nå.
-Får jeg si et par ord til deg? -Ja visst.
Den kvelden vi kom hverandre nær. Har du tenkt på hva vi snakket om?
-Kan vi ikke gjøre alvor av det? -Hvorfor skulle vi ikke gjøre det?
Jeg vet ikke.
-Alt er så annerledes nå. -Vi kom hverandre mye nærmere.
Hva tenker du på? Du tenker ikke på det vi snakker om.
Joakim venter på meg, og det er det verste han vet.
Hvorfor avkrever du plutselig regnskap for tankene mine?
Hva er det du vil?
Ingenting.
Da håper jeg at du ikke blir såret hvis jeg tar farvel nå.
Du rørte ved meg. Husker du ikke det?
Jeg husker ikke alle dumheter. Jeg vil ikke stilles til ansvar for det.
Pass godt på deg selv, og hils barna.
Da ses vi til helligtrekongersdag, slik som vi pleier.
Så synd.
"Onsdag den 3. september."
"Det er svalt som en begynnende høst, men likevel mildt og fint."
Mine søstrer Karin og Maria er her for å hilse på meg.
Det er herlig å få være sammen igjen som i gamle dager.
Jeg føler meg mye friskere. Vi kan til og med spasere sammen.
Det blir en stor opplevelse, særlig for meg som er så sjelden ute.
Plutselig lo vi og løp mot husken som var urørt siden barndommen.
Vi satte oss i den som tre små snille søstrer,-
-og Anna gynget oss, langsomt og makelig.
All verk var borte. Menneskene jeg er mest glad i, var hos meg.
De småpratet rundt meg. Jeg følte nærværet av kroppene,-
-varmen fra hendene. Jeg ville holde fast øyeblikket og tenkte.:
Dette er iallfall lykke. Jeg kan ikke ønske noe bedre.
Nå, noen minutter, får jeg oppleve fullstendighet,-
-og jeg føler stor takknemlighet mot livet, som gir meg så mye.
SÅ STILNER HVISKINGEN OG ROPENE